Från det vilda Australien vid 1900-talets början...
kommer en stormig saga som sträcker sig över årtionden.
Colleen McCulloughs bästsäljande roman:
The Thorn Birds.
Historien om en ambitiös präst, en vacker kvinna...
och livslång kärlek.
Gift er med mig! Ni älskar mig!
Men jag älskar Gud mer...
Ambitionen förde honom bort från kvinnan han älskade...
till maktens korridorer.
Hennes åtrå drog henne till den man som hon trodde kunde ta hans plats.
Jag har ett eget tillkännagivande. Jag ska gifta mig med Luke O'Neill.
Men hennes hjärta var hos mannen som hon inte kunde få.
Om hon bara vore din istället för Lukes.
Gud vet hur illa jag har gjort dig. Men jag älskar dig verkligen.
-Meghann är min fru, inte din! -Så uppför dig då som hennes make!
Vilken sorts Gud vägrar en man paradiset för att han älskar kvinnor?
En Gud som jag fortfarande inte kan lämna för din skull.
Och ikväll fortsätter historien.
Jag fann en njutning som jag inte trodde existerade.
Vad gör du här, Meghann?
Din självgode, inbilske...
Håll tyst, Meghann!
Jag är tillbaka.
-Ska du säga det till Ralph? -Vad ska jag säga?
Att han har en son.
Och från generation till generation...
fortsätter deras åtrå och plåga.
Från Londons teaterscener till Greklands öar...
och tillbaka till Australien.
Har jag gjort annat än lidit för den stora synden...
att älska Ralph de Bricassart?
Med Christopher Plummer, Piper Laurie...
Earl Holliman, Ken Howard...
Mare Winningham, Philip Anglim, Jean Simmons...
Bryan Brown, Rachel Ward...
and Richard Chamberlain.
Ouppnåelig kärlek...
för alltid förbjuden: The Thorn Birds.
TVÅ MÅNADER SENARE MATLOCK ISLAND, MARS 1935
TÖRNFÅGLARNA
Himmelhoch är sig likt.
Vi har saknat dig, Meggie.
Annie längtar så mycket efter dig.
Gå i förväg. Jag tar din väska.
Vänta tills du får se lilla Justine.
Jussie kommer visst ihåg mig.
Ralph kom, eller hur?
Vad skulle jag göra?
När han såg att du inte var här, höll han på att smälla av.
Det verkade på honom som om han hade letat i andra hus också.
Jag tänkte...
att han kanske ger upp allt för dig.
Och ändå ser du så glad ut.
Jag kommer aldrig att ha det som du och Luddie har.
Men jag kan leva för evigt på de få dagarna med Ralph om jag måste.
Bättre det än att se att han börjar hata mig...
för att jag hindrar honom från det han tror att han behöver.
Du lämnar oss.
Ja.
Välkommen tillbaka till Rom.
Du har träffat ett val.
Du sa att jag var tvungen om jag skulle fortsätta inom kyrkan.
Men när jag nu har valt...
hur ska jag kunna gå vidare?
Jag har brutit...
alla mina löften.
Du åkte till rosen.
Ja.
Jag har aldrig känt sådan extas inför Gud som jag gör med henne.
Jag fann en njutning som jag inte trodde existerade.
Inte bara i hennes kropp...
men för att jag älskar att vara med henne...
le mot henne...
tala med henne...
äta med henne, lyssna på henne.
Jag ville stanna för alltid.
Men du lämnade henne.
Du fann styrkan att lämna henne.
Men jag har inte släppt henne.
Det är det som skadar mig och jag vet inte hur jag kan bli botad!
Det kanske inte är meningen att du ska.
Kanske har skadan räddat dig.
Minns du den grekiska berättelsen om Hippolytus?
Teaterstycket som vi såg i Aten.
-Han dödades för att han inte kunde älska. -Nej.
För att han var för stolt...
för att älska.
Alltför arrogant för att räkna sig till de dödliga.
Ja, du har brutit dina löften.
Men låt oss hoppas att även din stolta själ är bruten...
som höll dig borta från det du önskade allra mest.
Det är så...
att man kan inte vara en riktig präst...
utan att vara ödmjuk och förstå...
att man först och främst är man.
När du tänker på din ros...
tänk då att det var hon...
som hjälpte dig att förstå det.
Nej.
Att endast se henne...
som ett sätt att rädda mig på vore högst förmätet.
Hon älskar, Vittorio, trots allt.
Med ett ärligt hjärta och sinne.
Om bara jag...
kunde älska så.
Hur ska jag kunna tacka dig?
Ni har varit mer föräldrar för mig än mina egna.
Nonsens!
Vi kommer ner och hälsar på dig på Drogheda. Eller hur, Luddie?
Jag skulle gärna ta mig en titt.
Kom, Jussie.
Ta vara på honom. Det finns så få som han.
Tack gode Gud!
Kläderna passar perfekt, Meggie.
Önskar att jag finge se avskedsceremonin!
Hejdå.
Ta ner honom!
Det är en nedtagning.
Hej, Luke.
Vad gör du här, Meghann?
Hur fan kan du ta hit ungen?
Just det. Du har väl aldrig sett henne, eller hur?
Luke. Det här är Justine.
Om du tänker säga: "Kan vi inte slå oss till ro..."
Är det vad du tror?
Räckte det inte med att skicka din jävla romerske präst efter mig?
-Vad är det du säger? -När jag inte tog fader Ralphs pengar...
bad du väl honom att övertala mig?
Jag har inte sett honom sedan den dag då Justine föddes.
Det låter som han. Präster lägger näsan i blöt.
Han skulle bli nöjd om jag slog mig till ro med ett halvt dussin ungar till!
Det är väl det du vill?
Jag var dum nog att tro det.
Tack vare dig, Luke, har jag haft tid att resa...
och komma fram till vad jag verkligen saknat!
Jag har förstått att det sista jag önskar...
är att bli fast på en gammal torr fårfarm i västra Queensland med dig...
-i hela mitt liv! -Håll tyst, Meghann!
Det vore väl en stor belöning?
Jag har slösat bort otaliga år och väntat på dig...
medan du försöker bevisa att du är man...
när du varken är eller nånsin kommer att bli det!
-Så jag lämnar dig. -Lämnar mig? Nej, det gör du inte.
Gaska upp dig, Luke.
Du har fortfarande din kompis Arne.
Han kanske behöver dig för jag gör det inte!
Om jag vill ha fler barn...
blir det inte svårt att finna ett bättre avelsdjur.
För jag kom på ännu en sak för inte så längesedan...
din självgode, inbilske...
egoistiske jävel!
Du är urdålig i sängen.
Och vad gäller pengarna som du stal från mig. Ta dem!
Jag offrar dem gladeligen.
På ett villkor:
Att jag aldrig mer behöver se dig.
Så länge jag lever!
Kör mig till stationen i Dungloe.
Postbilen kommer!
Bra! Hoppas att han har mitt mjöl.
Bob, Jack. Det är jag. Jag har kommit hem!
Vad gör du här, Meggie?
Gud! Mrs Cleary!
Kom, mrs Cleary!
Det är du Meggie! Du har kommit tillbaka! Vilken överraskning!
Vad har vi här?
Kunde du inte ha sagt att du skulle komma?
Se på den lilla ängeln.
-Var är Luke? -Han kommer väl senare.
Jag är tillbaka, mamma.
För gott.
Så du har lämnat Luke?
Han ville inte ha mig.
Eller sina barn.
-Barn? -Ja.
Jag är med barn igen.
Jag visste att han skulle vara vacker.
Han har Clearys mun.
-Han är en jättefin liten grabb. -Kan han rida?
Han lär sig.
Där är du, Jussie.
Se vad vi har här.
Kom här, älskling.
Se på din nye lille bror Dane.
Lugn.
Det är okej, älskling.
Ta hand om dig, Meggie.
-Vila, Meggie. -Vi ses senare.
Vill du hålla Dane, mamma?
Ska du säga det till Ralph?
Fader de Bricassart?
Jag vet inte. Vad ska jag säga?
Att han har en son.
Hur kan du?
Det är vansinne.
Ljug inte för mig, Meggie. Inte för mig.
Jag visste det i samma ögonblick som du kom hem. Det var därför du kom.
Du hade fått vad du ville ha. Du behövde inte Luke mer.
Nej. Jag sa ju att Luke inte ville ha mig.
Jag har sett dig och Ralph de Bricassart i åratal.
Han behövde bara locka med fingret för att du skulle komma springande.
Det var samma för honom från första stund.
Stackars Ralph.
När han kom hit förra året och fick veta att du gift dig och rest bort...
visste jag att han var tvungen att komma till dig förr eller senare.
Och det gjorde han väl?
Du är grym, mamma.
Du, av alla människor, borde förstå.
På grund av Frank.
Du vet hur man ger igen.
Hur länge har du vetat det?
Sedan jag var liten.
Sedan Frank försvann.
Jag var 16 när jag träffade honom.
Han var allt som inte Paddy var.
Sofistikerad, kultiverad, charmerande.
Jag trodde att jag inte kunde leva utan honom.
Men han var en betydelsefull man...
politiker...
och redan gift.
Han tänkte inte offra allt det för mig.
Jag var inget i jämförelse med hans ädla ambitioner.
Precis som du är ingenting för Ralph.
Jag vet att jag inte kan få Ralph.
Men jag har i alla fall en del av honom som kyrkan aldrig kan få.
Ja. Så tänkte jag också.
Jag tog vad jag kunde få.
För att åtminstone ha hans barn att älska.
Men vad har jag nu?
Jag har förlorat Frank.
Det värsta lidande en mor kan genomgå.
Och du kommer också att lida.
Tro mig. Det kommer Gud att se till.
Tror du inte att jag har lidit?
Har jag gjort annat än lidit för den stora synden...
att älska Ralph de Bricassart?
I hela mitt liv har jag gått den smala vägen i fruktan för Gud...
och vad har det givit mig utom ett brustet hjärta?
Nej, mamma. Jag fruktar inte Gud längre.
Och vad Ralph anbelangar...
så får han aldrig veta att Dane är hans...
såvida du inte berättar det för honom.
Och om du gör det, varnar jag dig...
att jag då ska vara lika barmhärtig mot dig som du har varit mot mig!
Du kommer att besegra Gud som jag har gjort.
Jag har besegrat Gud.
Dane är min och inget kan ta honom ifrån mig.
NITTON ÅR SENARE DECEMBER, 1954
Hallå?
"Svävat bort från skuggan av vår natt han har
"Avund och förtal och hat och smärta
"Och den oro som människan felbenämner behag
"Kan inte röra eller plåga honom mer
"Från smittan i världen
"Han säker är
"och behöver inte sörja Ett hjärta som har blivit kallt
"ett huvud som förgäves grånat"
Nej! Du glömde den igen.
Det ska vara: "Han lever, han vaknar, den här döden är död, inte..."
Goddag. Vi låtsades bara.
Kan jag hjälpa er, sir?
Jag söker Clearys.
Morbror Jack tog med alla till Sydney för att julhandla.
De är strax tillbaka.
-Om det gäller avelsbocken... -Du måste vara Meggies son, Dane.
Ja, sir.
Jag är kardinal de Bricassart.
Men, ers Eminens...
vi väntade er först imorgon.
Är ni verkligen kardinalen?
Du är besviken.
Jag trodde att ni skulle bära prästutstyrsel och ha en massa attiraljer med er.
Då måste du komma till Vatikanen.
Så synd. Ni är säkert jättesnygg i rött.
Jag heter Justine, förresten.
Kan vi låta bli ringceremonin?
Tyvärr tycker jag att religion är smörja.
Det är i sin ordning, Dane. Justine och jag är gamla vänner.
Första gången vi träffades kissade du ner dig på mig.
Mamma kommer att bli så glad över att se er.
Det är nog 20 år sedan jag var här sist.
Hej, älskling.
Mamma, se vem som är här. Fader Ralph.
Hej, Meggie.
Är det inte underbart?
Underbart.
Jag skulle just ge sista smörjelsen.
Dane, uppenbarligen bortom allt hopp...
och du var övertygande, min kära.
Vår Jussie tycker att hon är en riktig skådespelerska.
Tack, mamma.
Jag är rätt duktig, faktiskt.
Det upptäcker du om du kommer till en föreställning.
Jussie är underbar. Hon är bäst i hela teatergruppen.
Jag tycker att det är nonsens, Jussie.
Du är bara 20.
Du borde gifta dig istället för att visa upp dig på scen i Sydney.
Giftermål, morbror Jack?
Och förstöra familjetraditionen?
Jag vill inte slösa bort min talang på att torka snoriga näsor...
och knäböja för någon karl bara för att han är min make.
Förtjusande uttryckt som alltid, Jussie.
Det verkar som det är Danes uppgift att hålla Clearyklanen vid liv.
Var lite bussig, mamma.
Du behöver huset fullt av söner som kan ta över Drogheda...
så som vi har vuxit.
Det har gått strålande för er efter kriget.
Det kan man säga.
Årets avkastning kunde ha köpt och sålt Mary Carson ett flertal gånger.
Jag tror att 1955 blir ännu bättre.
Kyrkan kan inte ha mycket att klaga över.
Mamma.
Om det inte vore för kyrkan hade regeringen delat upp marken.
MacQueens ställe har blivit halverat.
Tänk på det, Ralph.
En dag blir Dane ledare för den största nötkreatursfarmen i New South Wales.
Skål.
Jag kan inte tänka mig en bättre framtid för dig, Dane.
Skål.
Och du är fortfarande här på Drogheda, Judy?
Jag tänkte förstås ge mig av.
-Är det 30 år? Mer än 30. -Så länge.
Jag minns så väl när du var Gilly-marknadens drottning.
Just det, det var jag.
Se på hatten, mormor Fee.
Den ansågs vara modern på den tiden.
Du förbluffar mig, mamma.
Jag visste inte att du hade kvar fotona i alla dessa år.
Jag har bara titta på dem en gång efter branden.
Jag tyckte att det var tid att barnen fick se dem.
Det här är din morfar, Paddy...
Lille Hal och Stuie.
Käre Stuie.
Är det honom jag påminner dig om?
Ja, på så många sätt.
Vem är hjälten med handskar?
Helt säkert ingen Cleary.
-Jus. -Det är i sin ordning.
Det är min Frank.
Det var bland sakerna som jag fick från fängelset när han dog.
Är det här du, mamma?
Du var så vacker.
Var? Den grymma ungdomen.
Vilken underbar klänning. Den var väl blå?
Nej, din var blå.
Meggies klänning var rosa. "Askrosa" kallades det.
I den var hon det vackraste någon av oss hade sett.
Inget har förändrats.
Inte ens efter alla dessa år av tystnad mellan oss.
Bara att du är mer underbar än någonsin.
Mycket underbarare än flickan i den askrosa klänningen.
Det är för att jag är så glad.
Jag trodde att det var för alltid när du lämnade mig på Matlock lsland.
Och här är du igen, så snart.
Varför nu...
när du har fått allt du önskade dig?
Allt...
utom det jag hade med dig på Matlock lsland.
Sedan dess har jag slagits mot min längtan efter dig.
Men jag stod inte ut med att dö utan att vara med dig igen.
-Du är väl inte sjuk? -Nej.
Jag börjar bli gammal.
Känner av min dödlighet, som alla människor.
Gud hjälpe mig, men efter alla år...
gör det fortfarande ont...
att du kunde gå tillbaka till Luke efter Matlock lsland...
och ge honom en son.
Du får aldrig se Dane som Lukes son.
Eller någon annans son än min.
Du älskar Dane väldigt mycket, eller hur?
Nästan för mycket, tror jag ibland...
precis som jag alltid har älskat dig för mycket.
Det blir en stekhet dag, fader.
Kanske vore det bättre att ta jeepen.
Det är nog klokast så, Ralph. Du har inte ridit på åratal.
Ingen av oss blir yngre med åren, eller hur?
Jag försöker att kämpa på om du säger att han är snäll och mjuk.
Ska vi?
Kom igen!
Var försiktiga!
Dane är väldigt fäst vid honom, Meggie.
Han har aldrig haft en far.
Låt honom få ha Ralph så länge det går.
Jag trodde att du berättade för Ralph.
Vad skulle det vara bra för?
Varför skulle det inte vara bra?
Jag tror att du är besviken över...
att jag inte har blivit slagen av vedergällningens åskvigg.
För en gångs skull är jag glad.
Kan du inte låta mig vara det?
Var är Dane?
Fan! Jag vill berätta det för honom.
Vad i hela friden gör du, Jussie?
Jag ska stå på scen, mamma.
De ringde just från teatern.
Det verkar som om mrs Cratchit har blivit sjuk.
Gud välsigne oss alla.
Ska du åka tillbaka till Sydney?
Farbror Jack flyger mig dit.
-Det är jul, Jussie! -Ja, mamma.
Det är då man sätter upp Dickens Christmas Carol.
Du vet hur mycket den här julen betyder för mig, när Ralph är här.
Jag är inhoppare. Jag skulle egentligen inte ha kommit hem alls.
Är det inte fantastiskt?
Jo, det är det.
Du borde vara glad för min skull.
Jag kanske får göra ett dussin föreställningar.
-Gud, du är precis som... -Min pappa?
Du har sagt det.
Jag borde hälsa på honom någon dag. Vi skulle ha mycket att prata om.
Hejdå, mormor Fee.
Det betyder så mycket för mig att du är här.
Jag inser att ni vet väldigt lite om mig...
men jag har längtat efter att få lära känna er...
och prata med er.
Fader...
har ni någonsin ångrat att ni blev präst?
Ja. Det är nog oundvikligt.
Jag har saknat vissa saker.
En kvinna att dela mitt liv med.
Kanske en son, som du.
Det hade jag önskat mig.
Vad var det som fick er att vilja bli präst?
Märkligt nog...
var det inte ett medvetet beslut.
Mer som något ni visste från första stund.
Mitt öde, kan man säga.
Fader...
jag vill också bli präst.
Varför?
När du kan göra vad du vill med ditt liv...
bli vad du vill.
Hur kan ni säga så...
när ni är allt det som jag vill bli?
Nej, Dane.
Du vet inget om mig som man.
Du ser kardinalen, kyrkans prins.
Jag ser prästen...
den perfekte prästen.
Då har du fel.
Att det var mitt öde att bli präst...
betyder inte att jag fick det som gåva.
Ett helt liv av fullständig uppoffring inför Gud...
har bara givit mig...
ett fåtal stunder av enighet med honom.
Och jag har brutit alla löften.
Förstår du? Alla löften.
Jag har inte levt upp till de offer som Gud ber om.
Men ni har försökt hela livet.
När jag sa den perfekte prästen...
menade jag inte en ofelbar varelse.
Jag avser den som kämpar för att göra Guds vilja.
Jag kanske inte heller lyckas att försaka allt.
Men om jag inte försöker...
har mitt liv ingen mening.
Det är enda sättet att visa Gud hur mycket jag älskar honom.
Vet du hur din mor kommer att reagera?
Det är därför jag har försökt att slå bort tanken så länge.
Jag vet hur viktigt det är för henne att jag stannar på Drogheda.
Och jag älskar henne så mycket.
Men jag måste göra det här.
Då måste jag få hjälpa dig, min son.
Jag berättar det, för jag älskar henne också.
Rör mig inte!
Tro mig, snälla.
Dane hade bestämt sig långt innan jag kom hit.
Jag tror dig!
Tror du inte att jag vet att du är här för att ta tillbaka det jag stulit!
-Jag förstår inte. -Nej, det gör du inte.
Förståelse är helt ovidkommande för Guds män, inte sant?
Tro! Det är det som gäller!
Jag ska berätta för dig, Ralph...
att jag har mer tro än du och Dane och himlaskaran tillsammans...
för Gud har aldrig svikit mig!
Han har alltid tagit min lycka!
Han tar inte Dane ifrån dig. Dane gör bara det han måste göra.
Förstår du inte hur mycket han lider?
Han älskar dig så mycket.
Men, Ralph...
-han älskar Gud mer! -Sluta, Meggie!
När jag blev präst...
svor min mor att hon aldrig skulle förlåta mig...
och det gjorde hon inte heller.
Gör inte så mot Dane, Meggie.
Ta honom då.
Om jag måste förlora honom så får det vara till dig.
Ta honom?
Ja.
När han slutar skolan i vår...
skickar jag honom till dig i Rom där du kan se efter honom.
Ta hand om honom...
och lova mig...
att om han skulle vilja så måste du skicka tillbaka honom...
för han var min först.
Du behöver inte göra så.
Han kan gå på seminariet i Sydney så att han är närmre dig.
Det tar många år att bli präst.
Nej, Ralph.
Din Gud vill ha gottgörelse.
Låt gå, då.
Dane får vara hos dig...
så har jag inget mer att återgälda.
Jag har då givit allt...
som jag har haft och älskat i hela mitt liv.
Inte ens Gud kan begära mer.
Jag är så ledsen.
-Förlåt mig. -Jag ville inte göra dig illa.
SEX MÅNADER SENARE SYDNEY, AUSTRALIEN - JUNI, 1955
"Jag älskar orätt och bortom allt förnuft, mot gudarna jag syndat har.
"Jag bävar för att brottets börda ska falla på mina barn...
"falla på dem båda."
Du blir fantastisk som Faidra.
Om jag hade din talang...
Tro mig, Martha. Man behöver inte talang.
Jungfrugudinnan Artemis ber dig att komma in.
Älskling! Var min föreställning så bra?
Jag är ledsen, Jus.
Jag missade hela föreställningen.
Låt mig gissa.
Du hade ett litet samtal med Jesus och glömde bort tiden.
Helt ärligt, Dane!
Jag ska bara klä på mig.
Det tar bara en minut.
Hej.
Jag har inte sett dig på länge.
Hej, Martha.
Hur mår du?
Förstummad som alltid, över din likhet med Adonis.
-Jag ska kanske vänta i parken. -Det behövs inte. Jag går.
En annan gång.
Hejdå.
Stackars Martha.
Hon förlåter dig aldrig för att du ger allt till Gud.
Det påminner mig. Gissa vad jag gjorde igår.
Mördade den manlige huvudrollsinnehavaren.
Nästan. Jag låg med honom.
För erfarenhetens skull.
Jag ska spela huvudrollen i Phaedra, så jag behövde känna till passionen.
Du låtsas att du inte bryr dig...
som om du vore för smart för att behöva någon...
eller älska någon.
Jag kanske är för smart.
Hittills har väl inte kärleken och behovet av andra givit mig mycket?
Kommer du någonsin att förlåta mig?
För att du har blivit fader Rabarber?
Troligen inte.
-När åker du till Rom? -På torsdag.
Jag vill hälsa på mamma först.
Jag önskar att du hälsade på henne lite mer.
Jag vet att ni inte har haft så lätt för att komma överens.
Jag brukade gråta floder för det men jag gråter inte längre.
Jag tar inte hand om henne för dig för jag kommer inte att vara här heller.
Vad menar du?
Jag har bestämt att jag är för begåvad för att stänga in mig i Aussie-landet.
Så jag åker till London...
-när Phaedra tagit slut, så klart. -London?
Det betyder att vi kan ses.
Jag har alltid tagit hand om dig.
Du trodde väl inte att du skulle klara dig utan mig?
Jag älskar dig.
Jag kunde inte heller sova.
När går planet från Sydney?
Inte förrän sent imorgon kväll.
Vill du åka med morbror Jack och vinka av mig?
Det är iskallt här inne. Du blir dödsförkyld.
-Mamma. -Kom.
Jag har alltid älskat din säng...
den doftar dig.
Jag brukade komma och lägga mig när det var kallt på morgonen.
Jussie lurade vid dörren...
halvt inne, halvt utanför.
Jag undrar om du förstod hur mycket hon behövde dig.
Ni har alltid varit så olika varandra.
Jag trodde nog att hon inte behövde mig.
Det gjorde och gör hon.
Hon älskar dig lika mycket som jag.
Jag är glad att hon ska vara nära dig.
Vi har planerat det väl.
Varje år när jag får ledigt från seminariet...
ska vi göra en resa och besöka ett land tillsammans...
och flyga hem till jul.
Jag blir inte borta för evigt.
Jag har så mycket som jag vill säga dig.
Att du har skänkt glädje åt mitt liv...
och mening på ett sätt som du inte kan föreställa dig.
Det gör ont att lämna dig.
-Jag önskar att du kunde förstå. -Men det gör jag.
Det var det jag ville säga mest av allt.
Jag delar inte din kärlek till Gud.
Men jag förstår ditt behov att ge ditt liv till honom.
För inom oss har vi alla...
något som vi inte kan förneka.
Något som driver oss...
även om det får oss att vilja skrika högt.
Har du känt så, mamma?
Farväl, Dane.
-Cappucino. -Tack.
Hur står det till?
Jag heter Rainer Hartheim. Välkommen till Rom.
Ni presenterar er väl, mr Hartman, men jag behöver ingen guide.
Är ni miss O'Neill, Danes syster?
Ja. Mår Dane bra?
Han skulle möta mig på stationen.
Han skulle lämna ett meddelande här om att jag skulle ta med dig.
-Med? -På te hos kardinal de Bricassart.
Ska vi gå?
Varför inte? Du ser pålitlig ut.
Gör jag?
Vilken besvikelse.
Jag måste säga att du inte alls liknar Dane.
Det brukar jag få höra. Herr Hartman...
Hartheim. Rainer Moerling Hartheim.
Allt det?
-Imponerande. -Ja, inte sant? Jag har själv valt det.
Vem är ni?
En gammal vän till kardinal de Bricassart.
Jag förstår.
Har alla hans vänner små flaggor på kofångaren?
Jag tillhör det västtyska parlamentet.
Jag är noga med att hälsa på kardinalen varje gång jag är i Rom.
Kardinalen är en anmärkningsvärd man.
Det kommer an på smaken, tror jag.
Ni är inte som er bror, eller hur?
Nej, jag är familjens lustigkurre.
Förlåt.
Det har bara varit så svårt att leva upp till Dane...
som är så Kristuslik.
Det handlar alltså om syskonrivalitet.
Nej. Inte alls.
Märkligt, inte sant?
Jag har rätt att vara bitter på honom...
men sanningen är att jag alltid har avgudat honom.
Gode Gud! Gör du alltid så?
Vadå?
Lirkar fram personliga detaljer ur fullkomliga främlingar.
Närhelst jag kan.
Men jag tvivlar på att du är fullkomlig.
Då var vi framme.
Jösses!
Jag har alltid velat uppträda i Vatikanen.
De senaste rapporterna från FN-utredaren är inte uppmuntrande.
Ers Eminens.
Jag är besviken, kära Justine.
Ge det till kejsaren om det är hans, ers Eminens.
Jag tänker inte göra bort Dane.
Det vill jag inte heller.
Du ska få träffa kardinal Contini-Verchese.
Måste jag träffa hela laget, älskling?
Miss O'Neill...
Dane har berättat att ni är skådespelerska.
Ja, i London.
Så spännande.
Vilken pjäs spelar ni i just nu?
Joan of Arc går upp i januari.
Jag förstår.
Ni kommer säkert att vara strålande.
Jag blir ännu bättre efter det här.
Jag har en känsla av att vår lilla värld retar er.
Det borde den egentligen inte.
Det är inte ofta man får se så bra teater.
Men väldigt manlig, inte sant?
Med undantag av jungfru Maria...
är kvinnor förvisade till billiga platser på övre balkongen.
Ja, men ni glömmer...
att den övre balkongen kallas...
Il Paradiso.
Paradiset.
Ers Eminens.
-Vi ses när jag kommer tillbaka. -Tack, ers Eminens.
-Ser ni fram emot semestern? -En fascinerande eftermiddag, kardinalen.
Ni kvinnor i Cleary-familjen.
Er eviga strid mot Gud och kyrkan.
Kanske är det vårt öde.
Eller så går det i arv...
det dåliga fröet.
Det märks tydligt att ni härstammar från Mary Carson.
Och från din mor.
Fast hon skulle vilja att det var annorlunda.
Som tur är har vi Cleary-kvinnor Dane som kan be för vår frälsning.
Du känner att du måste skydda Dane, eller hur?
Du bekymrar dig för honom...
här bland alla rödklädda gamar.
Inte ens jag hade formulerat mig så obarmhärtigt...
men sällskapet är rätt vidlyftigt för en pojke vars ambition...
är att viga sin själ åt Gud.
Touché, min kära.
Du är väldigt ung för att vara så cynisk.
Och så klok.
-Rainer tar hand om dig. -Vilken besvikelse.
Lite färsk pasta, en sallad. Utsökt.
Här.
Jag är nog tokig som tänkte på en restaurang när du sa middag.
Ett förståeligt fel.
Grazie, Giovanni.
Jag trodde att du bodde i Tyskland.
Ja, men jag är ofta i Rom...
så jag har det här stället.
Jag har ett i London också.
Jag verkar ha behov av att skapa ett hem överallt där jag befinner mig.
Det kan vara för att jag var föräldralös.
Rätt snofsigt liv för en föräldralös.
Om du är så huslig borde du väl gifta dig?
Det gjorde jag en gång. Av en riktigt dålig anledning.
Jag ska aldrig gifta mig, inte av någon anledning.
Inte? Varför?
Först och främst mitt jobb.
Kan en skådespelerska inte gifta sig?
En del kan så klart.
Men alla har inte lika mycket att ge.
Och tänk att...
på scenen kan jag begå självmord eller mörda.
Jag kan bli galen, offra mig för kärlek...
rädda män eller förgöra dem.
Jämfört med det låter äktenskapet rätt tråkigt.
Du verkar ha glömt det bästa skälet till att gifta sig.
Att bli kär.
Jaså det.
Det är klart. Finns det något bättre?
Vad som helst.
Sanningen är att om man älskar någon så tar de död på en.
Om man behöver människor, så dödar de en.
Så jag vill inte behöva någon, någonsin.
Så sorgligt.
Det är det jag vill mest av allt.
Då hoppas jag att du finner det.
Du är väldigt säker på saker och ting, eller hur?
Varför inte vänta och ge livet en chans...
se hur det utvecklar sig?
Det gör det inte, det lovar jag dig.
Men vänskap, då? Är det tillåtet?
Bara om du ger mig mat. Jag är jättehungrig.
Då är det bäst att du gör din del av uppgiften.
Ralph...
rosens barn?
Jag tycker väldigt mycket om Justine.
Väldigt underhållande.
Men man undrar vad det är som gör så ont...
så att hon måste anstränga sig så för att dölja det.
Ganska sorgligt.
Det är lättare att tycka om Dane.
Ni är väldigt...
fäst vid Dane...
inte sant?
Ibland när jag ser på honom...
är det som att se mig själv i hans ålder.
Bäst att du går och lägger dig.
Min vackra säng, där jag ska dö...
en vacker dag.
Och det är inte ens en påvesäng.
Men det finns fortfarande tid...
för dig.
Nej, Vittorio.
TRE ÅR SENARE - LONDON, 1958.
Godkväll. Kan ni säga till Herr Hartheim att jag är här?
Förlåt att jag är sen. Den förbannade London-trafiken.
Hur mår du? Hur är Tyskland? Hur mår Dane?
Jag mår bra, Tyskland är kallt...
och Dane längtar efter att få träffa dig i Rom när din pjäs här är slut.
Herzen.
Du är vacker.
Jag bär svart för att matcha mitt humör.
Du har säkert sett recensionerna.
Den här kvällen piggar nog inte upp dig.
Det är bara politiker och diplomater.
Gud.
-Och deras små fruar. -Om du inte...
Struntprat, älskling. Jag har spelat din värdinna i tre år.
Och jag kan göra det igen, med elegans. Vad har man annars vänner till?
-Är du säker? -Då kör vi igång, Macduff.
Godkväll. Så underbart att se er igen.
Ni ser fantastisk ut, helt fantastisk.
Angående valet av ny påve i Rom...
ska vi i kardinalsförsamlingen...
lova och svära på...
att vi samvetsgrant hemlighåller allt...
som på något sätt anknyter till valet.
Skönt att du är här, Dane.
Du måste ha väntat länge.
-Mår ni bra, fader? -Allt är i sin ordning.
Men det blir många heta diskussioner...
när man ska välja en påve.
Men vi har gjort ett bra val.
Han kommer att förvåna dem alla...
vår nye påve Johannes.
Han är inget konventionellt val.
Du är ganska likgiltig för att vara en prästseminarist...
som precis har deltagit i en av världens största händelser.
Det ryktades...
Att jag tillhörde kandidaterna?
Ja, jag vet.
Det märkliga är att jag inte beklagar det.
Synd att Vittorio inte kan höra mig säga det.
Han var så ironisk.
Ni saknar väl honom fortfarande väldigt mycket?
Ja, mycket.
Det är passande att jag tog över hans bostad.
Jag har alltid följt hans exempel.
Han var som en far för mig.
Som ni är för mig.
Du gör mig väldigt glad, Dane.
Om jag inte är besviken idag...
är det för att jag sätter allt hopp till dig.
Jag måste erkänna att jag hoppas på att du följer i mina spår i kyrkan.
Det tar lång tid innan jag ens blir präst...
och jag vet inte ännu hur jag bäst kan tjäna Gud.
Naturligtvis.
Men det ser lovande ut för dig.
Vad mer kan jag göra än att hjälpa dig så mycket jag kan?
FYRA ÅR SENARE - DECEMBER, 1962
Rain. Du ska samla ihop stackarna, inte skrämma livet ur dem.
Jag trodde att du var en ledare.
För människor, Herzen.
Lyssna inte på henne. Du kan börja jobba när du vill.
Jag kan se det framför mig: Rainer Hartheim, småbonde.
Vadå, småbonde?
Du kanske ska tacka ja till morbror Bobs anbud för klädselns skull.
Du är vansinnigt stilig.
Jag har aldrig sett dig i annat än kostym och slips.
Jag är alltid stilig. Du har bara inte lagt märke till det.
Jag är så glad över att du följde med mig hem.
Tack.
Jag har redan sagt det, Justine. Jag går inte på Danes prästvigning...
och jag vill inte prata om det.
Jag har rest 20 000 km...
och är borta från jobbet för att prata om det.
Synd att du offrat så mycket på något som du inte har något med att göra.
Dane räknar med att du kommer. Det förstår du säkert.
Sluta prata om det!
Jag pratar med Dane när han kommer hem till jul.
Och om han inte kommer?
Då går han inte på prästseminariet och har långa lov. Han är präst.
Han kommer.
Du förstår nog inte, mamma.
Det finns inget ställe som är så spännande för Dane som Rom...
med Andra Vatikankonciliet och Ralph som påven Johannes rådgivare.
Ralph ser till att Dane är del av det.
Snälla Justine! Jag har mina skäl.
Har du det, mamma? Hoppas att de är jävligt goda.
Goda nog att såra Dane så mycket som du kommer göra.
Du är verkligen hopplös, mamma.
Om det vore min prästvigning hade jag förstått det.
Men Dane ska ju vara den du älskar.
Gud!
Förlåt, mr Hartheim.
Jag är rädd att min dotter och jag aldrig har förstått varandra särskilt väl.
Jag är ledsen att ni fick resa 20 000 km också.
Jag hade andra skäl till att komma hit.
Jag har hört historier om Drogheda i åratal från Dane och Justine...
och från kardinalen.
Synd att ni missar prästvigningen, mrs O'Neill.
Kardinalen talar så ofta om er.
Han har varit rätt sjuk i vinter.
Framför mina käraste hälsningar till Ralph...
och till min son från mig.
Jag har aldrig förstått ert förhållande till Ralph.
Jag var en ung soldat när jag träffade honom...
av en slump.
Jag var i S:t Peterskyrkan och bad.
Det slutade med att vi pratade hela natten...
om mitt hopp om att Hitler skulle falla...
mina drömmar om att bygga upp ett nytt och bättre Tyskland...
på egen hand, förstås.
Ni har väl bidragit till det?
Till ett högt pris.
Tyvärr utnyttjade jag min fru...
ganska mycket under processen.
Jag var en ambitiös idealist, förstår ni.
Jag trodde att mina ädla mål rättfärdigade mina medel.
När kardinal de Bricassart fick veta det...
sa han något som jag har haft stor nytta av alltsedan dess.
Inga ambitioner är så ädla att de rättfärdigar att man krossar någons hjärta.
Jaså, det sa han?
Ja.
Ni var snäll mot er fru. Ni gjorde er av med henne.
Men Jussie kan hålla dig kvar...
för hon släpper dig aldrig in på livet.
Tyvärr kan ni ha rätt i det.
Jag är inte idealist längre, mrs Cleary.
Men jag har fortfarande drömmar.
Och jag har tålamod.
Fadern smorde Jesus Kristus som Herre...
genom den helige ande.
Må Jesus göra dig värdig...
att erbjuda ditt offer till Gud...
och att helga den kristna församlingen.
Frid vare med eder.
Och med dig.
Vad tänker du på, Herzen?
Det är bara... Vilken dag, va?
Tack för att du har varit snäll mot morbröderna hela veckan.
Ska Dane åka tillbaka till Australien med dem?
Nej, han ska vara några dagar i Grekland först.
Han har alltid velat det.
Jag tror att du är...
ganska besviken över Danes beslut.
Nej, inte egentligen. Nej.
Det gör i alla fall mamma glad.
Det är Dane som hon alltid velat ha.
Inte mig, ska gudarna vet.
Men jag antar att det stod klart för dig när vi var där.
Man kan knappast klandra mamma när man tänker på hur jag är.
Det låter inte som du. Och jag vill inte ha dig annorlunda.
Jag var i din ålder...
när jag kom till Gilly som präst.
Men av helt andra skäl.
Jag blev tvingad för jag skulle göra bot för min stolthet.
Du valde det av ödmjukhet och kärlek.
Men det är väldigt svårt...
för jag älskar er också.
En gång sa ni, att det inte var en gåva att bli präst...
utan något svåruppnåeligt, som kom med offer och lidande.
Jag förstår det bättre nu, när jag lämnar er.
Jag offrar...
när jag ger upp de möjligheter som ni kunde ha givit mig här.
Men jag tror att jag känner mig närmare Gud...
och mer kapabel att utföra hans arbete på ett enklare ställe.
Och i Gilly kan jag glädja min mor.
Det förtjänar hon.
Ja.
Det förtjänar hon.
Jag hade stora förväntningar på dig...
stora ambitioner...
om att du skulle gå lika långt som jag i kyrkan. Kanske ännu längre.
Men du fick mig att förstå...
något som jag bara fick en glimt av vad gäller mina egna ambitioner.
De har mindre med Guds vilja att göra...
än med min egen.
Sanningen är att du alltid har varit en bättre präst än jag.
Jag är så stolt över dig, Dane.
Jag tvivlar på att en far kan vara stoltare över sin egen son.
Tack, fader.
Jag hoppas att jag gör mig förtjänt av det.
Men jag undrar...
om jag i tider av lidande...
kan klara det.
Kan jag överlämna mig i Guds händer...
utan att slåss mot hans vilja?
Det får du aldrig tveka på.
För du är något mycket sällsynt:
En riktigt helig man.
Du känner mig egentligen inte.
Du vet bara det som jag låter dig se.
-Du förolämpar mig. -Det var inte meningen.
Men jag är en bättre skådespelerska än du tror.
Jag släpper inte in dig i de mörka skrymslena i mitt huvud...
och riskerar att skrämma bort dig.
-Jag behöver dig för mycket för det. -Både förolämpande och själviskt.
Det visste vi väl?
Jag är inte besviken på Dane.
Han är tokig som lämnar Rom...
men Drogheda är hemma för honom.
Han hör hemma där på ett helt annat vis än jag.
Det är inget misslyckande.
Om du inte hör hemma på Drogheda så är det för att det inte passar dig.
Ibland undrar jag var jag hör hemma.
Ibland känner jag mig bortkommen.
För det mesta faktiskt, med undantag av när jag uppträder.
Finns det något som heter utanför-scenen-skräck?
Det är ganska enkelt, Justine.
-Du hör ihop med mig. -Verkligen? I Bonn?
Bli vuxen.
Vad tror du? Att jag gör dig till Hausfrau?
För personer som vi...
är det inte fråga om stället, men om kärleken.
Jag har kommit att älska dig väldigt mycket.
Jag tror att du älskar mig också.
Det skulle aldrig fungera.
Det sa jag från första början.
-Men, Herzen... -Nej, jag kan inte.
GREKLAND
Du blöter ner den.
"Vi äro just för gudarna vad flugan för ystra pojkar är.
"De slår ihjäl oss för ros skull blott."
-Stackars konung Lear. -Stackars mig, menar du.
Tänk dig mig i rollen som Cordelia.
Hur är vattnet?
Motströmmen är rätt stark, men det är underbart.
Att umgås med den mäktige Neptunus.
Fader O'Neill. Så hednisk du är. Du blir bannlyst.
Din själ är redan i dödlig fara.
Säg inte att du inte har sett de två som trånar efter dig.
Han är gullig. Jag undrar hur vi kan träffa honom.
De skulle vara efter dig som hajar om jag inte skyddade dig.
Jag ska säga vad jag har märkt, kära syster.
Du har inte svarat på min fråga...
om vad du gör här i Grekland med mig.
Du kan berätta allt för mig, mitt barn.
Kom ihåg att jag är präst.
Okej.
Det är Rain.
-Han vill att vi gifter oss. -Så underbart!
Jag hoppades att det skulle vara det, Jus.
Gjorde du?
Den mannen har varit kär i dig i evigheter.
Men jag kan inte gifta mig med honom. Jag har svurit att aldrig gifta mig.
Det är inte rätt tillfälle att hålla på principer.
Jag trodde att du skulle förstå.
-Jag är ledsen. Men om du älskar honom... -Det är problemet!
Jag tror inte att jag kan älska någon.
Jag har det inte i mig.
Du känner mig.
Du har alltid kunnat älska mig.
Det är annorlunda.
Du är min bror.
Du är förresten den ende som älskat mig, alla mina fel till trots.
För att jag är ett helgon?
Är det så man säger? Sankt Dane?
Lyssna, Jus.
I hela vårt liv har du vetat att jag var favoritbarnet.
Många systrar hade nog hatat mig för det.
Men du har alltid bara givit mig kärlek.
Det är för att...
Jag brukade alltid neka när du sa att mamma inte älskade dig.
Jag brukade antyda...
att om du försökte mer så skulle allt bli bra.
Jag stod inte ut med tanken att mamma inte kunde älska.
Jag stod inte ut med skuldkänslan över att jag fick både din och min del.
Det är sant att mamma inte älskade dig som hon borde ha gjort.
Hon gav dig inte den kärlek du förtjänade.
Det är hårt för henne, för hon vet om det.
Visst kan du älska.
Men man har fått dig att tro att du inte förtjänar kärlek.
Men det gör du.
Det gör du.
Kommer du, Jussie?
Var har du varit hela morgonen?
Rain kommer. Nu.
Är det sant? Jag kommer.
Umgås lite med den mäktige Neptunus.
Det kommer att gå bra.
Hej.
Var är fader O'Neill?
Jag skickade ut honom på en simtur.
Han kommer senare.
Ser du hur lätt du kan beordra männen i ditt liv?
Jag beordrade dig knappast att komma.
Men du måste erkänna att ditt telegram var lockande och oemotståndligt.
"Menade du det, Rain?"
Menade jag vad, Herzen?
Att du älskar mig.
Är det vad det handlar om?
Varför skulle du annars ha kommit?
Varför? För att rädda den vänskap som fanns kvar.
Det får duga.
Det var du som rubbade vårt status quo, inte jag.
Och vad vill du ha nu? En ursäkt?
Om jag ursäktade mig skulle du kasta ut mig som en gammal trasa.
-Det kan jag fortfarande. -Men det gör du inte...
för du behöver någon som kan hålla igång dig.
-Var det därför du kom? -Vad tror du?
Du borde få pris för din sadism.
Säger du att du älskar mig igen, din surkål, så ska jag spotta på dig!
Det skulle du. Du skulle gilla att förödmjuka mig...
för den hemska synden att jag finner dig värd att älska.
Du står inte ut med det, eller hur?
Det går emot allt du tror om dig själv.
Gud, Rain.
Förlåt.
Jag skulle säga att jag älskar dig och att jag vill ha dig.
Jag är en sådan tönt.
Jag hade planerat en fantastisk förförelsescen.
Stackars älskling.
Du kan fortfarande visa mig hur du hade tänkt dig den.
Vad?
Han gick just i.
-Vi går och möter honom. -Okej.
Vi har honom för oss själva.
Det är kallt.
Låt mig komma upp.
Försiktigt! Motströmmen är stark.
-Hjälp! -Okej. Håll i er! Jag kommer!
Jag förtjänar inte att vara så här lycklig.
Varför hände det inte för länge sedan?
För att...
du inte var redo.
-Jag vet inte om jag är redo nu. -För sent.
Vart ska du?
Jag köpte en julklapp på marknaden.
Ifall du skulle komma.
-Vad är det? -Ingenting.
Folk på stranden.
Vi får nog höra allt av Dane.
Jag är så glad att ni kom.
Ingen jul utan Anne och Luddie.
Hur många har vi missat de senaste 20 åren?
Så där.
-Gå försiktigt. -Vad tycker du?
Det blir den bästa julen någonsin.
Det säger du varje år, Luddie.
-Jag tar det. -Tack, Judy.
Luddie kanske har rätt den här gången.
Jag tänkte på att hålla en fest för hela distriktet.
Men det är inte säkert att Dane skulle gilla det.
Det är nog bäst att vänta och fråga honom först.
Han skrev så lite i sitt brev.
Bob och Jack sa att han verkade väldigt glad över att komma hem.
Du verkar inte så glad som jag trodde att du skulle vara.
Det är jag, Anne.
Det är klart att jag är.
Det är bara det att...
jag hoppas att han verkligen vill det.
Hoppas att han inte bara gör det för min skull.
När han åkte till Ralph svor jag att jag aldrig skulle påverka honom.
Var det därför du inte åkte till Rom?
Vilket jag personligen inte kan förlåta dig för.
Jag vet. Inte Jussie heller, eller pojkarna...
eller mamma.
Men hon förstår det nog i alla fall.
Det är bara det att... Det hade varit att utmana ödet.
-Eller utmana Gud. -Så absurt, Meggie!
Jag vet.
Tänk vad Jussie skulle säga om det.
Jag har kämpat så hårt och så länge mot Gud...
att jag ville visa honom...
att jag accepterade att Dane och Ralph tillhör honom och inte mig.
Jag offrade resan i hopp om att sluta fred med Gud.
Fråga inte varför Dane kom hem.
Ta det som ett fredstecken.
Vad är det?
Mamma?
Vad är det?
Dane är död.
Nej.
Han ska komma hem.
Jussie ringde precis.
Han har drunknat.
Han försökte rädda någon.
Han är död.
Fader...
härmed överlämnar vi till dig...
Dane...
som vi älskade så mycket i det här livet.
Tag emot honom i paradiset...
där det varken finns mer sorg eller smärta...
ingen gråt...
utan bara frid och lycka med din son...
och med den helige ande...
för alltid...
-och i evighet. -Amen.
Herren är barmhärtig och god...
och full av nåd.
En människas dagar är som gräset.
Hon blommar som blommorna på ängen.
Vinden blåser...
och så är hon borta...
och hon ser aldrig sitt hem igen.
Hur ska vi klara oss utan honom?
Det gör vi.
Din Gud samlar in de goda...
och vi som felar får leva.
Din girige Gud.
Man kan inte sluta fred med honom.
Nej, Meggie. Sluta.
Vad kan Gud göra mot mig nu? Vad mer har jag att förlora?
Din själ.
Ditt hjärta.
Din kärlek.
Kärleken som du alltid har haft inom dig oavsett vad som hände.
Oavsett allt utom det här.
Jag älskade dig, Ralph.
Jag slutade aldrig att älska dig...
trots allt.
Trots att du aldrig var min.
Den del av dig som jag fick blev jag tvungen att stjäla.
Men det var den bästa biten.
Den biten var Dane.
Dane var din son också.
Din och min.
Det är inte sant.
Han var din son, Ralph.
Och du såg det inte.
Du såg inte att han var en bättre version av dig själv.
Du förstod inte att jag aldrig hade återvänt...
till Luke eller någon annan efter dig.
Och nu säger du att det inte är sant.
Stackars Ralph.
Stackars kardinal de Bricassart.
Det går inte, Rain. Vi pratar inte mer om det, okej?
Mrs O'Neill. Er mor och jag skulle vilja prata med er.
Snälla.
Jussie mår väldigt dåligt.
Hon har fått för sig att hon bär skulden för Danes död.
Hon insisterar på att lämna både teatern och mig...
och stanna här på Drogheda med er.
Hon lyssnar inte på oss men ni kan få henne att förstå...
Min son är död!
Hur kan ni be mig nu?
Ja, Dane är död och vi sörjer också. Men ni har fortfarande en dotter.
Hon behöver er så mycket nu.
Hon måste veta att ni inte ger henne skulden...
så att hon kan gå tillbaka till sitt liv.
Mr Hartheim. Jag vet inte varför hon ger sig själv skulden.
Men Jussie har aldrig lyssnat på mig.
Hon känner sig skyldig för att hon skickade ut Dane på en simtur...
så att hon kunde vara ensam med mig.
Jag älskar henne, mrs O'Neill.
Och Dane dog i samma ögonblick...
som hon insåg att hon kunde vara älskad.
Om ni inte hjälper henne slösar hon bort sitt liv här på Drogheda...
med att försöka gottgöra det faktum att hon lever medan han dog.
Jag vill prata med min dotter i enrum.
Självfallet.
I åratal har jag sett dig göra samma sak som jag.
Sörja en man du inte kan få.
Ge all din kärlek till hans son som jag gav min till Frank.
Försumma Jussie som jag försummade dig.
Du har levt ditt liv som jag levde mitt.
Ständigt på flykt!
Jag får aldrig veta...
hur stor del av vårt liv som vi får välja...
hur mycket som är bestämt långt innan vi föds.
Men när jag ser tillbaka ser jag val jag kunde ha gjort...
som jag aldrig gjorde!
Till och med efter Paddys död.
Också efter förlusten av Frank.
Jag kunde ha bett om förlåtelse för många år sedan.
Det är för sent för mig nu, Meggie.
Men det är inte för sent för dig.
Och det är inte för sent för Jussie, om du hjälper henne!
Jag har alltid älskat det här stället.
När jag var liten brukade jag låtsas att det var en scen.
Min egen scen, där jag var stjärnan.
Det visste jag inte.
Nej, det kan du inte ha vetat.
Ingen visste det.
Utom Dane.
Stackars Dane.
Jag bara fortsatte och han applåderade.
När jag var liten trodde jag att Gud bodde här.
Jag smög tyst in i hopp om att överraska honom.
Så att jag fick se honom.
Han var alltid för snabb för mig.
Visste du att jag lärde mig att dansa här?
Din far lärde mig.
Han skrattade för att jag inte kunde trots att jag var över 20.
Älskade du honom någonsin?
Inte tillräckligt för giftermål.
Jag gjorde fel som gifte mig med honom.
Och vad han än hade gjort för mig...
så ville jag inte ha honom och jag älskade honom inte som han var.
Du har fått betala ett högt pris för att du var hans barn...
och för så många av mina synder som du inte känner till.
Och nu tror du att du måste betala för Danes död också.
Han skulle tillbaka till dig.
-Vore det inte för mig, hade han varit här. -Nej, Jussie.
Jag skickade ut honom ensam.
Jag gick inte med honom.
-Han drunknade och Rain och jag... -Jussie, det var inte ditt fel!
Dane var inget barn.
Du hade inte ansvaret för honom.
Jag vet inte varför du alltid har trott det.
För att han var det.
Jag älskade Dane. Det gjorde jag verkligen.
Men jag var alltid rädd att något skulle hända honom.
För jag brukade önska att han inte fanns...
så att du skulle älska mig istället.
Jag undrade vad Gud kunde hitta på mer.
Nu vet jag.
Du måste lyssna på mig.
Jag älskar dig verkligen. Det har jag alltid gjort.
Men jag har gjort dig illa.
Jag ska inte göra dig illa nu och påstå att jag inte älskade Dane mer.
Det gjorde jag.
Men det är lika lite ditt fel som hans död.
Tänk inte på att stanna här på Drogheda.
Snälla. Jag vill trösta dig så mycket jag kan.
Det är ingen tröst att se dig offra ditt liv för mig.
Det jag behöver mest är din förlåtelse.
Du har ditt arbete.
Och en man som älskar dig som aldrig krossar ditt hjärta.
Det är mer än de flesta av oss får i livet.
Släpp det aldrig.
Speciellt inte för mig.
Men hur kan jag lämna dig här...
-när du sörjer Dane och... -Du måste. För att ge oss hopp.
Ett ljus har släckts. Inte bara för mig utan för oss alla.
Ingen vet hur länge vi kommer att sörja.
Men om du reser kan ditt ljus lysa för oss.
Genom det ser vi slutet på vårt lidande.
Min älskade flicka.
När vi dör är det ingen kvar.
Drogheda går till nya människor.
Men ingen som kommer ihåg hur det var för oss.
Bäst jag går ut och kollar hur torrt gräset är.
Jag kommer ut när jag är tillbaka.
-Hejdå, mormor Fee. -Kom tillbaka nästa jul om ni kan.
Alltid.
Var är Ralph?
Han åker inte tillbaka till Rom.
Han bad oss åka utan honom.
Han är mycket sjuk, mrs O'Neill.
Han vill tala med er.
Var lycklig, Jus.
Tack.
Min Meggie.
Jag visste att du skulle förlåta mig.
Jag visste det.
Hela ditt liv...
har jag sett dig utkämpa dina krig mot Gud.
Ändå var du alltid närmare det han ville ha av oss än vad jag var.
När allt kommer omkring...
har du alltid varit förmögen att älska.
Av allt som du har förlorat...
så har du inte förlorat det.
Någonstans inom mig...
måste jag ha vetat från första stund att Dane var min.
Men jag ville inte veta.
Jag ville vara kardinal de Bricassart...
mer än jag ville ha vår son.
Mer än jag ville ha dig.
Av allt ont jag har gjort...
är det värsta att jag aldrig valde...
kärleken.
Jag gav halva till dig, halva till Gud...
men egentligen till min egen ambition.
Jag visste det...
och jag gjorde det ändå. Jag intalade mig att det måste vara så.
För länge sedan...
berättade jag sagan om en fågel för dig...
som bara sjunger när den dör.
Fågeln med taggen i bröstet.
För en enda sång får den betala med sitt liv.
Men hela världen stannar upp och lyssnar.
Och Gud i himlen ler.
Den dras till taggen utan att veta att döden följer.
När vi trycker in taggen i vårt bröst...
vet vi...
förstår vi...
men ändå gör vi det.